EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
WASHINGTON, D.C. - 25. NOVEMBER 1963
Da nyheten kom om at president Kennedy var drept begynte folk å samles
og stå sammen.
En sjokkbølge feide over hele landet.
To døgn senere ble Lee Harvey Oswald, som var utpekt som morderen,
selv drept av Jack Ruby.
Det bisarre hendelsesforløpet med to mord på rad fører til flere spørsmål.
Hvem var det som skjøt Kennedy?
Hvorfor skjøt Ruby Oswald? Var det en konspirasjon?
Var høyrekrefter innblandet? Var det en russisk sammensvergelse? En kubansk?
Hvorfor?
Det var et forferdelig hardt slag.
Bobby var ikke seg selv etterpå.
Bobby ble svært deprimert.
Han var sjokkert og påvirket på en måte som ingen andre var.
Hele livet hans kretset rundt John Kennedy på den tiden.
Samarbeidet deres skulle avgjøre landets fremtid. Hele verdens, faktisk.
JUSTISDEPARTEMENTET
President Kennedy ble drept 2,5 måned etter at jeg startet i departementet.
Huset var selvsagt dominert av en følelse av dypt savn.
Dessuten visste ingen hvordan Johnson ville bli som president.
Han kom fra Sørstatene og hadde holdt lav profil i borgerrettighetssaken.
Men så ble det klart for oss at han var engasjert i borgerrettighetene.
Vi mener at alle mennesker har rett til frihetens velsignelse.
Likevel er det millioner som berøves denne velsignelsen.
Ikke på grunn av egne forsømmelser, men på grunn av hudfargen deres.
Det resulterte i at historiske lover ble vedtatt i midten av 1964.
Civil Rights Act, Economic Opportunity Act, som tok opp kampen mot fattigdom,
Medicaid, Medicare og så videre.
Integrasjonslederen Martin Luther King tar imot sin penn.
Kennedy-familien får også penner. Justisministeren får et halvt dusin.
Lyndon Johnson drev gjennom det før han hadde vært president i ett år.
Men det forandret ikke Robert Kennedys syn på Lyndon Johnson.
Presidenten vår var en gentleman og et menneske. Det er ikke denne mannen.
Han er slem, bitter og ondsinnet.
Dyrisk på mange måter.
Han er vanskelig å ha med å gjøre, om man ikke uavbrutt kysser baken hans.
Konflikten mellom Lyndon Johnson og Robert Kennedy kunne ikke beherskes.
Plutselig hadde vi en ny regjering, og Bobby fryktet at han ville reduseres
til å ha en byråkratisk funksjon mens Johnson fattet de store beslutningene.
Jeg har sett hva han er kapabel til de siste tre månedene.
Han sluker mennesker med hud og hår,
til og med ganske så mektige personer.
I løpet av disse månedene reiste han til Indonesia og Polen.
Justisminister Robert Kennedy med familie
får en fortsatt varm mottagelse bak jernteppet.
- Hvordan går det, herr president? - Du er svært bereist. Er du sliten?
- Nei, det er ikke så farlig. - Det må være spennende.
Ja, det føles bra. Jeg tror at det er inspirerende for USA.
Ja, den som vil oppkvikkes gjør nok klokt i å forlate Washington.
Ja, for en forskjell.
Bobby ville gjøre noe meningsfylt.
Han visste at han ikke ville være justisminister veldig lenge.
Det er en svært ambisiøs ung mann. Ufattelig ambisiøs.
For meg er det vanskelig å forstå det ambisjonsnivået, herr president.
- Jeg begriper det ikke. - Ikke jeg heller.
Det finnes en hensynsløshet i det som skremmer meg.
Samme her.
Jeg har tenkt på fremtiden min en del de siste månedene.
Jeg har fått forslag om å stille til valg i New York.
Jeg overveier det, og også flere andre muligheter.
Å undervise, å skrive, å reise vekk en stund...
Jeg har ikke bestemt mer enn at jeg går av som justisminister.
Ville det ikke vært bedre om en ekte newyorker ble senator?
Jeg tror at det hadde vært bedre med en innbygger i delstaten New York,
som har bodd her en lengre tid, enn med noen annen.
Herr Kennedy, har du bestemt deg for om du vil stille til senatsvalget?
- Jeg har sagt alt jeg har å si. - Ok, ok...
Hva synes du om den uformelle stemningen på New Yorks pressekonferanser?
- Veldig bra. Dere er så vennlige. - Lykke til!
- Farvel. - Lykke til!
Lyndon Baines Johnsons nominasjon møttes av jubel på Demokratenes partimøte.
Jeg har nå gleden og æren av å få presentere Robert Kennedy.
Herr formann...
Takk.
La dem holde på en stund, Bobby.
Her borte.
Robert Kennedy var en av landets mest fremstående personer.
Han forstod nok at han måtte utnytte den innflytelsen og den makten.
POLITIKK I FOKUS KENNEDYS VALKONTROVERS I NEW YORK
Republikanerne i New York nominerer senator Kenneth Keating.
Senatsvalget i New York får oppmerksomhet i hele landet, for motstanderen er berømt:
Justisminister Robert Kennedy vinner nominasjonen i første avstemning.
Kennedy er beskyldt for stemmefiske,
etter å ha bosatt seg i New York for å kunne stille til valg.
Robert Kennedy, New Yorks nye senatorkandidat
har leid denne gården i Glen Cove som hjem og politisk base.
Tror dere at praten om at dere er fra en annen delstat opphører nå?
Det vil alltid finnes de som ikke støtter Bobby fordi han er fra Massachusetts,
men han tilbrakte de første 20 årene av sitt liv i New York og er utdannet her.
Han har betalt skatt i New York siden femårsalderen.
Hva slags inntrykk fikk du av Fultons fiskemarked?
De har... mye fisk.
Bobby tok visst fri fra justisministerembetet,
for å besøke Fultons fiskemarked og Staten Island-ferjen.
Det er selvsagt kun to av tusenvis av severdigheter i New York,
og steder som alle turister bør besøke.
Jeg gikk på high school i New York den gang.
Da jeg kom opp fra en svært velbesøkt tunnelbanestasjon,
ble jeg møtt av Robert Kennedy.
Han tok meg i hånden og jeg ble ikke imponert i det hele tatt.
Han var liten. Han var grå. Huden hans var aldeles grå.
Håndtrykket hans var slapt.
"Herregud, han er ikke i det hele tatt som broren sin", tenkte jeg.
Men han spente øynene i meg og blikket hans var helt hypnotisk.
Øynene hadde en blå nyanse uten like, og han så veldig trist ut.
Han stilte seg på en bil for å tale til de kanskje hundre personene som var der.
Dette er et demokratisk spørsmål som avgjøres av New Yorks innbyggere.
Og det var forferdelig. Stemmen var skingrende, han stammet, han var nervøs...
Jeg tenkte at den mannen aldri ville utrette noe.
Det var mitt første intrykk.
Om motstanderen min får det som han vil... Vi tar det igjen.
Området deres vil miste... Nå stotret jeg.
Skatt. Skole.
Det tok tid for ham å komme inn i det. Folk trodde at han ville tape.
DRA HJEM TIL MASSACHUSETTS
Jeg er glad for å være her. Det er som å komme hjem.
Rundt i delstaten har jeg blitt møtt av plakater med teksten: "Dra hjem."
Og her står jeg nå.
Et problem var at han manglet inspirasjon.
Han hadde ikke så mye imot Keating.
Men så gikk Keating til angrep, og sa at han mens han var justisminister,
hadde hjulpet et "nazistkartell" i Sveits.
Han beskylder meg for
å være korrupt og nazisympatisør
etter min brors og svogers død,
og at jeg er en løgner,
men jeg går ikke ned på hans nivå.
Der kom inspirasjonen.
Han påstår at du har løyet om ham.
Han ville jo prate om bakgrunnen sin, men åpenbart liker han ikke det.
De finner et ukjent grunnlovstillegg...
Han stemte mot statlige utdanningsbidrag.
Han har snakket usant flere ganger.
Han stemte mot det i 1961, 1960 og 1957.
Det er ikke sant.
Han har stemt mot boligreformer 23 ganger.
Jeg er irritert.
Vi burde prate om utdanning, boligpolitikk, eldreomsorg, innvandring...
Dette har utartet til skittkasting.
- Takk, sir. - Takk.
Jeg var på et par av valgmøtene hans, og han ble bedre og bedre.
Folk pratet om det etterpå. Han kunne ikke regisseres.
Han var autentisk. Han hatet manus og ville ikke bli styrt. Han var seg selv.
Jeg motsetter meg selvgodhet og arbeidsløshet.
Jeg motsetter meg innstillingen at vi har gjort nok i delstaten og landet.
Jeg tror at vi kan bedre.
Vi har utrettet mye, men kan mye mer.
Da han møtte studenter på Columbia University var det som om han våknet.
Herr Kennedy, mange av oss har lurt på om du vil ytre deg
angående forhørene og utrenskningen som Joseph McCarthy bedrev.
Jeg jobbet for komitéen i et halvår og likte ikke det som skjedde.
Jeg sa til senator McCarthy at jeg var uenig,
og ikke ville være i komitéen lenger.
I februar 1954 var det jeg som skrev rapporten om senator McCarthy
og prosessen mot hæren. Jeg skrev den rapporten.
Det er min mening at jeg da, som ung, tok stilling i en viktig prinsippsak.
Herr Kennedy, er det ikke slik at du utnytter delstaten New York
som et springbrett i dine ambisjoner om å bli president?
For det første har jeg stått overfor to valg de siste ti månedene.
Jeg kunne ha trukket meg tilbake...
Jeg kunne ha valgt å leve på min fars formue.
Jeg har fått spørsmålet om jeg har tenkt å være senator i seks år.
Hvor skal jeg ellers ta veien?
Jeg behøver jo ikke tittelen, for jeg får visst være "general" livet ut...
Og jeg behøver verken pengene eller kontoret, så jeg...
Ærlig talt, og det virker det som mange i New York synes er vanskelig å forstå,
så vil jeg rett og slett gjøre en god jobb som senator. Jeg vil tjene folket.
Orker du å holde dette tempoet i to måneder til?
Jeg skal kjempe for seieren. Jeg tror det er nødvendig for å vinne.
- Hvordan vil du trives med dette? - Hittil har det vært spennende.
President Johnson besøkte New York,
og skrøt av senatorkandidat Kennedy som var med under hele besøket.
Bobby!
Det later til at Lyndon Johnson, som hjalp John Kennedy i valget i 1960,
nå selv får drahjelp av Kennedy-navnets berømmelse.
På 45 dager har han reist over 2 400 mil for å treffe New Yorks innbyggere.
Visse ville bare få et glimt av ham. Mange ville håndhilse på ham.
Noen ville aldri slippe taket.
George Bernard Shaw sa en gang:
"Visse ser på det som skjer og spør seg hvorfor.
Jeg drømmer om sånt som aldri har skjedd og spør: hvorfor ikke?"
VALGSKRED FOR JOHNSON
Folkets røst ble hørt med en overveldende støtte for Lyndon Baines Johnson,
som blir USAs 36. president.
I New York fikk senator Keating gi etter for styrken i Kennedys navn.
Familien Kennedy var også fremgangsrik i Massachusetts.
Til tross for at han lå på sykehus etter en flyulykke,
ble det et valgskred for Edward M. Kennedy,
som nå blir med broren Robert i Senatet.
- Hallo? - Jeg ba ham ringe deg.
- Keating har pratet om deg. - Det har gått bra her oppe.
Ja, det er helt utrolig. Det har gått over all forventning.
- Du har gjort en god jobb. - Vi kan være takknemlige, Bobby.
La oss holde sammen, som han hadde villet.
- Ja, herr president. - Ingenting skal få splitte oss.
- Absolutt ikke. - Jeg er stolt av deg.
- Takk for hjelpen. - Takk for at du ringte.
- Det var til stor hjelp. - Ha det.
Etter valget lagde vi et par filmer med ham i New York.
- East 91st Street? - 93rd.
Finner du frem?
Han gikk rundt med et par av barna og sang julesanger på skoler.
Og vi filmet det.
Dette er datteren min, Kathleen.
Og dette er Michael...
...Courtney og Kerry.
Ved et øyeblikk da jeg filmet ham,
så jeg at han ble noe tåkete i blikket.
"Nå tenker han på Jack", tenkte jeg.
Der har vi det.
Jeg kjente hvordan det rev i ham.
Jeg følte det da jeg så ham i kameraet.
4. JANUAR - DAGEN FOR SENATSEDEN
Sett deg foran.
Hvordan gjør man...?
- Jeg vil jo ikke kjøre på hunden. - Nei, du får være raskere enn ham.
- Er jeg senator nå? - Snart er du det.
- Ja, men er det ikke ved... - Jo, jeg tror det.
- God morgen. - God morgen.
- Kommer du og spiser lunsj? - Ja.
- Hvordan er det på departementet? - Vel...
- Er du fortsatt visejustisminister? - Ja.
- Hvor lenge? - Til den 17..
Der er senatoren fra Massachusetts.
- Hei! Du er på hugget. - Hei.
- Tok du med pressen hit? - Ja.
- Skal vi gå? - Ja, hadde du tenkt å gå?
Si fra at jeg kommer ut.
Vi er midt i den største økonomiske oppsvingen noensinne i verdenshistorien.
Man ser så mye velstand overalt.
Man skal ha tre biler og alt som de lager reklame for på tv.
Vi bør ta et skritt tilbake og tenke på hva vi vil oppnå.
Den karismatiske Malcolm X skulle holde tale her på Audubon Ballroom.
Jeg hørte skudd på høyre side.
Han døde for sin overbevisning.
Bombingene i Vietnam trappes opp.
De første bakkestyrkene har nå ankommet landet med båt.
Vi marsjerer fra Selma til Montgomery for å gjøre nasjonen og verden oppmerksom
på at hundretusenvis av svarte i Alabama nektes sin stemmerett.
Dere mangler demonstrasjons- tillatelse og beordres til å spre dere.
Demonstrasjonen avbrytes.
Jeg blir heller drept på Alabamas gater enn å slakte min egen samvittighet.
Problemer med vold, ulikhet for loven og krigen i Vietnam,
er ting vi kan ta fatt på. Vi kan utrette ting. Vi kan gjøre fremskritt.
Francis Bacon skrev at kun Gud og englene bare kan se på.
Robert Kennedy var en ukonvensjonell senator.
Han var til stede i Senatet. Han stemte.
Han deltok i alle sine komitéer.
Snittinntekten for indianere er 1 500 dollar per år, 75 % under gjennomsnittet.
Han innførte lover.
Det er på høy tid å heve minstelønnen til 1,50 dollar per time.
Vi har diskutert statlig lovgivning om skytevåpen,
og behandling for rusavhengige.
Menneskene i området utsettes for giftige utslipp.
Jeg var en såkalt "velgerkontakt".
Jeg tok imot samtaler fra bekymrede newyorkere.
En alenemor i Harlem ringte:
"Rotter gnager på barnas tær om nettene.
De våkner skrikende fordi rottene gnager."
Jeg trodde ikke mine egne ører.
"Herr Kennedy er mitt eneste håp", sa hun.
Jeg fant ut hva utleieren hette og ringte ham.
"Jeg heter William Arnone og jeg ringer på senator Robert F. Kennedys vegne.
Fru Smith har rotter i leiligheten som biter barna hennes i tærne.
Hva vil du gjøre med det?"
Jeg fikk alltid samme svar: "Skulle Robert Kennedy bry seg om ungene hennes?"
"Ja", svarte jeg. Og neste dag ringte hun igjen:
"Skadedyrutrydderen har vært her. Rottene er borte, takket være Kennedy."
Han reiste også til Sør-Amerika.
Når jeg er her i Brasil vil jeg gjøre det klart at jeg er for pressefrihet...
...demonstrasjonsfrihet og frie valg.
Og han var selvsagt i Sør-Afrika.
Det finnes diskriminering i New York
og det råder apartheid i Sør-Afrika.
Hver gang noen slår et slag mot urett,
spres krusninger av håp på vannet.
Det føltes som om han hadde en dobbeltgjenger,
for han kunne umulig rekke alt dette selv.
Vi kjøpte trommer, dumt nok, vi har jo huset fullt av barn...
Og jeg er redd for hva min kone har shoppet.
Han hadde en evne til å få kontakt med mennesker.
Jeg ble med ham da han reiste rundt og pratet med mennesker.
Det var lærerikt for oss begge to.
Et eksempel var drueplukkerstreiken i California.
DELANO, CALIFORNIA 1966
Huelga er spansk og betyr "streik".
Over halvparten av arbeiderne på vingårder i Delano-området har gått ut i streik.
César Chávez, en selvutnevnt sosialarbeider med åtte år skolegang,
leder en revolusjonær arbeiderbevegelse.
Vi ber om sosial forandring
og rettferdighet for jordbruksarbeidere.
Kom ut, brødre! Vi venter på dere!
Dere får høyere lønn nå fordi arbeiderne har streiket siden 9. september.
Vi organiserte jordbruksarbeidere i Central Valley i California,
der plantasjeeierne behandlet oss som livegne.
Bare litt bedre enn slaveri.
- Hvor mye tjener du på et år, herr Peña? - Omtrent 2 500 dollar.
- Har du noen penger i banken? - Nei.
- Hva får du for en dags arbeid? - Bare to dollar.
- To dollar om dagen? - Ja.
For 20 dollar i måneden bor familier på seks eller flere i små blikkskjul.
Arbeidsgiverne sørget ikke engang for toaletter til arbeiderne.
Så vår vurdering var at en stor streik var nødvendig.
Vi kjemper for alle! Ikke bare i Delano, men for alle i hele USA!
Barna mine er ikke trygge på gatene når dere er her!
- Vi skal seire uansett hva du mener! - Vi vil bli rike på dere fattige.
Vi praktiserte selvsagt ikke-vold,
men vi ble jo utsatt for vold av plantasjeeierne.
De siktet på oss med gevær og prøvde å kjøre på oss med bilene sine.
Om vi forsøkte å stå streikevakt ble vi arrestert av politiet.
I 1966 kom jeg i kontakt med Chávez og Huerta i forbindelse med druestreiken.
Vi fikk Senatets jordbrukspolitiske komité til å holde et møte i Delano.
Bob Kennedy var medlem av den.
Folk hadde spurt meg om Robert Kennedy kunne komme til California,
fordi det kunne gjøre stor nytte.
Jeg gikk inn til Kennedy, fattet meg kort, og han sa: "Javisst."
"Javisst"?
Ville han ikke vite mer om hva det gjaldt?
Når det var på tide, og vi satt på flyet dit så vendte han seg mot meg:
"Peter, hvorfor skal jeg hele veien til California?"
Så jeg forklarte for ham, og vel på plass fikk han opp dampen.
Det handler ikke bare om lønn.
Det handler også om boliger. Det handler om skoler.
Det handler om leveforhold og det handler om fremtidstro.
Komitéen er fast bestemt på å gjøre noe med dette,
for at ikke bare dere, men fremfor alt barna deres skal få et bedre liv.
Om jeg har grunn til å tro at det kan bli problematiske opptøyer,
så er det min plikt å forhindre det.
- Så da skal du arrestere dem? - Absolutt.
- Reise tiltale? - Ja.
- For hva? - Brudd mot møtesloven.
Det var et interessant valg. Hvem har sagt at det vil bli opptøyer?
Mennene som de pratet med på åkeren sa:
"Fjerner dere dem ikke, så skjærer vi hjertene ut av kroppen deres."
Så heller enn å la det skje, så fjerner vi årsaken.
Her forekommer ingen politivold.
Her blir ingen mishandlet. Dette er ikke Selma i Alabama.
- Får jeg avslutte spørsmålet, senator? - Javisst.
Jeg må si at det er høyst interessant at du plutselig får høre rykter
om at noen har tenkt å lage bråk,
og du arresterer dem uten at de har gjort noe galt.
Skal man arrestere noen som ikke bryter mot loven?
De er i ferd med å gjøre det, så...
Jeg foreslår at sheriffen og delstatsadvokaten bruker lunsjpausen
til å lese USAs grunnlov.
Vi fikk Bob til å bli med oss og inspisere arbeidernes boliger.
Både bolig- og arbeidsmiljøet var forferdelig.
Senatoren ble med og kunne virkelig få kontakt med alle han pratet med.
Han behandlet alle som medmennesker, uansett hvilket liv de levde.
Bob sa: "Jeg har forstått at dere står streikevakt ved Di Giorgios gård."
"Ja, det er i nærheten." Så han ble med og stod streikevakt.
Det var første gang en politiker hadde holdt streikevakt.
Arbeiderne ropte: "Leve Kennedy! Kennedy som president!"
Kennedy og Chávez hadde ikke møttes før og de begynte å prate i stillhet.
Har dere støtte hos arbeiderne?
Ja, både hos arbeiderne og hos arbeidere rundt i landet.
Det ble dannet en ring av mennesker.
Så ble det to rader, tre, fire, fem, seks, sju rader med mennesker rundt dem.
De lengst bak hørte selvsagt ikke et ord.
Ikke engang jeg gjorde det, og jeg stod like ved dem.
Men alle stod som forhekset...
...forundret over det som utspilte seg.
Og dermed var båndet mellom dem et faktum.
Går det bra en gang etter kl. 14.15? Bra, det går fort.
Bra. Takk, senator. Farvel.
På Robert Kennedys senatskontor beholder man roen i den rådende stormen.
De får flere samtaler enn noe annet kontor på Capitol Hill.
Flere velgere lar høre av seg, mer post, flere invitasjoner, mer av alt.
Han holder daglig kontakt med sin yngre bror og mer erfarne kollega,
Massachusetts' senator Edward Kennedy.
Jeg opplever at det råder skuffelse i landet for hvordan Sørøst-Asia håndteres.
Det stemmer nok, i og med Vietnamkrisen.
Senatoren har forsøkt å stake ut en ny politisk vei.
Han uttaler seg om Vietnam og tar stilling for minoriteter.
Det finnes avgjørende meningsavvik
mellom meg og regjeringen angående Vietnam.
VETERANER FOR FRED I VIETNAM
Folk protesterer mot USAs innblanding i Vietnamkrigen
i massemøter og demonstrasjoner.
VÅPENHVILE I VIETNAM NÅ
GÅ MED OSS FOR FRED I VIETNAM
Hvorfor er vi i Vietnam?
Jo, først og fremst fordi en vennligsinnet nasjon
har bedt oss om hjelp mot et kommunistisk angrep.
Jeg besøkte Vietnam en gang i blant som formann i rådet for Asia-relasjoner.
Det var forferdelig.
Folk glemmer at Johnson fikk kriget i arv fra Kennedyene.
Det begynte under Eisenhower, men Jack Kennedy...
Det tar imot å si det, fordi han var jo min venn,
men det var han som utvidet vår innblanding.
Johnson beholdt Kennedys regjering.
Samme regjering, samme generaler... Det kunne ikke Bobby komme ifra.
Bobby syntes at man ikke bare kunne gi opp.
Vi har selvsagt en forpliktelse i Vietnam som må holdes.
Nord-Vietnam og kommunistene står for en aggresjon som vi må svare på.
Men med tiden forstod han hvilken katastrofe krigen var.
Krigen kunne ikke vinnes.
Jeg motsetter meg bombingen av Nord- Vietnam. Den mangler en militær hensikt.
Lyndon Johnson var fast bestemt på å vinne krigen.
Vi må derfor øke antallet inkalte
fra 17 000 til 35 000 per måned.
Kennedy ville ikke bli uvenn med Johnson.
Om noen påstår at den rådende situasjonen i Vietnam
er president Johnsons ansvar, så er det urettferdig. Han har arvet situasjonen.
Men han hadde ikke noe valg.
Vi kjenner alle sterk uro for all skade, død og lidelse
blant våre unge menn i Sør-Vietnam.
Vi er bekymret for hvordan våre militære handlinger påvirker Vietnams folk.
Jeg tror på en mellomvei.
Jeg tror på våpenhvile og et fredelig oppgjør.
Du burde nok omgås mer med din venn Kennedy.
Hans engasjement i Vietnam-spørsmålet er for stort,
og han hetser pøbelen sin mot oss.
Vi er ikke i Vietnam for å agere en hevnengel, og spre død og ødeleggelse
over veier, fabrikker og tusenvis av vietnameseres hjem.
Noen vender seg mot lederne sine, mot landet sitt og mot soldatene våre.
Vi skal forhandle.
"Stopp bombingene og si at vi vil forhandle - og det nå", sier Bobby.
Men noe svar fra Hanoi kan han ikke oppdrive.
Jeg begir meg nødig inn i en debatt med den pissmauren, men vi får vel se.
I år bruker vi 600 millioner dollar på å begunstige økonomisk vekst i Sør-Vietnam.
Men den statlige støtten til like mange innbyggere i New York
blir bare en sjettedel så stort.
Sør-vietnameserne trenger støtte, men det gjør også amerikanere.
Første gang man møttes ba Bobby meg eller andre journalister som meg
om å vise ham rundt slik at han fikk prate med mannen i gata.
Jeg likte hans medfølelse for mennesker som ikke hadde det så lett.
Hva sier du om dette?
Faktum er at i stedet for en forbedring,
så ser vi forverringer i hele landet tross statens program.
Det finnes flere forsømte boliger nå
enn det fantes i 1960 eller 1955.
Det finnes fortsatt mennesker som er svært fattige,
som ikke får jobb og utdannelse, og barn som går sultne.
Han ville aldri ha funnet på å skylde folks fattigdom på dem selv,
som visse svin gjør i dag.
Det finnes en fremmed nasjon innenfor grensene våre.
Et annet USA.
En ung lærer på en gettoskole sammenfatter situasjonen:
"Bøkene er søppel, malingen løsner, kjelleren stinker,
lærerne kaller en for nigger og vinduer raser ned i hodet på en."
Disse amerikanerne som er atskilt fra samfunnet påminner oss om sin eksistens,
kun når byen eksploderer i desperate handlinger av slagne menn.
Det brøt ut krig i bydelen Watts i Los Angeles.
FREDAG ETTERMIDDAG
Vi er lei av å bli hundset av hvite.
På hvilket vis blir dere hundset?
På alle mulige vis. De stopper oss på gaten,
sparker inn døren vår, sleper oss inn til avhør, sparker ut tennene våre...
Ja, nå stopper de selvsagt folk på gaten.
Det har pågått lenge.
Opp med hendene, sier jeg! Slipp vesken!
Opp med hendene! Kom igjen!
Dette er landets største krise siden borgerkrigen.
Detroit er rystet etter fire dager med opptøyer, plyndring og mordbrann.
Misnøye med sosialpolitikken ligger bak opptøyer i gettoen Roxbury i Boston.
New Jerseys største by Newark har blitt rystet av raseopptøyer i fem døgn.
Du kom nettopp hjem fra Vietnam, sersjant.
Hvordan føles det å komme fra en krigssone i et fremmed land til en i sitt eget?
Ikke bra. Det er ikke noe jeg er stolt av, men jeg gjør min plikt.
Det må gjøres.
Han betraktet ikke opptøyene som kriminalitet,
men en ytring om misnøye fra en del av befolkningen
som hadde blitt urettferdig behandlet og undertrykt i 250 år.
Folk er sultne og har fått nok.
Det legges milliarder av dollar på raketter som sendes til andre land,
mens folk her hjemme går sultne og arbeidsløse.
Alt tyder på at situasjonen ikke kommer til å bli bedre.
Disse folkene har en håpløs tillværelse. Det er ikke nok å bure dem inn.
Man kan ikke sette alle i fengsel.
Det store problemet med volden er at vi aldri har vært voldelige.
Vi har vært for ikke-voldelige!
Folket har retten på sin side.
De har all rett til å gå ut på gatene og ta til våpen for sin sak.
Plyndring, mord og mordbrann har ingenting med borgerrettigheter å gjøre.
Vi tolererer ikke lovløshet.
Men det er like klart
at det er nytteløst å kun prøve å dempe eksplosjonene uten å angripe årsaken.
Derfor har jeg foreslått initiativ til bygging av boliger i slummen,
og også verksteder og butikklokaler,
for å skape en samhørighet med forretningsliv som har manglet tidligere.
Det har vært feil å helt forlite seg på statlig støtte.
Robert Kennedy og hans stab har satt i gang et samarbeid over partigrensene,
for å blåse nytt liv i gettoen Bedford-Stuyvesant.
Bed-Stuy-programmet var kontroversielt.
Han var overbevist om at problemene ikke kunne løses på føderalt nivå.
Han mislikte avhengighetskulturen som regjeringens reformpakker skapte.
Om ikke alle USAs byer skal gå under, må vi hjelpe folk vekk fra sosialhjelp.
Sosialhjelp er ikke løsningen. Den ødelegger individet og hans familie.
Den eneste løsningen er å gjøre jobber tilgjengelige.
Ellers kan man ikke si at folk skal jobbe.
Men det var ikke lett, for på lokalt nivå stolte man ikke på ham.
En folkevalgt kalte ham "den blåøyde hvite djevelen".
Er det ikke bare en slags liberal kolonialisme?
Selvsagt. Vi lever i en koloni.
Hver gang de føler at de vil gjøre noe for svarte,
så kommer de hit og gjør det selv.
De kommer aldri hit og sier til organisasjoner og mennesker her:
"Vi vil gjøre noe for området. Hvordan gjør vi det best?"
På grunn av det har svarte fått nok av samfunnet.
Jeg husker den svale mottagelsen Kennedy fikk av de ledende i Bedford-Stuyvesant.
De sa til ham, ifølge det jeg leste i avisen:
"Ikke utnytt vår misære for å skape overskrifter."
I hvilken utstrekning har du forsøkt å engasjere beboerne i Bedford-Stuyvesant
i planleggingsarbeidet?
Jeg tror at en suksess i Bedford-Stuyvesant
er avhengig av beboernes initiativ, fantasi og mot.
Det første målet for prosjektet var 400 fireetasjers hus
i ulik grad av forfall.
Mitt intrykk av ham var at han var oppriktig og gikk rett på sak.
Han var knallhard.
Tenk bare hvilken støtte han klarte å samle
fra ledere, arkitekter og høyt oppsatte banksjefer.
Oppussingsarbeidet har gitt jobb til 272 uerfarne, arbeidsløse beboere,
som ellers hadde vært henvist til gaten.
Jeg vil gratulere Bedford-Stuyvesants beboere.
Vi har vært plaget av et skille mellom svarte og hvite i USA.
Faktum er at vi kan samarbeide, at vi kan bygge et bedre samfunn,
og at vi skal gjøre det og få et bedre land for neste generasjons amerikanere.
Tusen takk.
Han var forut sin tid.
Han ville gjøre Bed-Stuy til et pilotprosjekt.
Han ville utrette så mye godt som mulig, så raskt som mulig.
Men det var ikke nok.
Han ville vite hvordan slike program faktisk fungerte i virkeligheten.
Med to borgerrettighetslover og tre år med de nye lovene mot fattigdom,
så er svarte i Mississippi fattigere enn tidligere og boligmangelen større.
Utdanningsnivået er lavt og det hersker fortvilelse.
Vi har en svært alvorlig krise i Mississippideltaet.
Vi hadde store problemer i Mississippi,
så da jeg ble invitert for å vitne om det, så gjorde jeg gjerne det.
Det handler om mennesker uten yrkeserfaring, ofte analfabeter
som mangler bolig og arbeid, og håp om å finne noe.
Jeg var ingen fan av Robert Kennedy, for jeg husket ham fra McCarthy-tiden,
og fra justisdepartementet og avlyttingen av Martin Luther King.
Han ble selvsagt sterkt påvirket av å miste broren sin,
men mitt bilde av ham var likevel ikke spesielt positivt.
En kvinne i Leflore County med seks barn står uten inntekt og arbeid.
Hun nektes sosialhjelp og har ikke råd til å kjøpe mat til barna.
Dette må det gjøres noe med.
Det største problemet i Mississippi nå er hvordan folk skal få mat til vinteren.
Situasjonen er akutt og må løses.
Jeg ba ham om å dra dit selv og se,
at det faktisk fantes sult og barn med oppsvulmede mager i USA.
Kennedy og Joe Clark var de første som kom dit.
Det var et stort gjennombrudd, for Robert Kennedy fikk med seg pressen.
Det var veldig viktig.
Rikmannssønnen Robert Kennedy
har kommet til Mississippi for å se fattigdommen på landsbygda.
Hva har du å si om fattigdommen her i den fattigste delstaten?
Med tanke på at vi har et bruttonasjonalprodukt på 700 milliarder
og forsvarsutgifter på 75 milliarder...
...så burde vi gjøre mer for våre fattige
og barna som ikke velger hvor de blir født, men som mangler mat.
Her er det omfattende hungersnød.
Her finnes det barn med oppsvulmede mager.
Vi gjør ikke det vi burde i dette landet for å håndtere dette problemet.
Der vi gikk fra hus til hus sa Robert Kennedy til meg:
"Jeg har reist i hele verden, men aldri sett noe lignende."
Robert Kennedy var ikke som jeg hadde forventet. Han lærte ved å lytte.
Han var nysgjerrig. Han pratet ikke så mye, men stilte mange spørsmål.
- Kjenner dere til fattigdomsprogrammet? - Nei.
- Head Start? - Nei.
- Hyggelig å møtes. - Takk i lige.
Jeg ble rørt av hans kontakt med barna...
...og hvordan han formidlet følelser med berøring.
Da kameraene ikke var med,
forsøkte han å få kontakt med et spedbarn med oppsvulmet mage.
Det var skittent, mørkt og fuktig.
Da han kom ut i solen var han påtakelig rystet.
Da forsvant all min tvil.
Vi fikk god kontakt. Jeg var takknemlig for at han var der, at han så og følte.
Jeg var overbevist om at han ville gjøre noe.
Han hadde gått gjennom en forvandling.
Han dro hjem til Washington og sa: "Dere må sende mat ned dit."
Det var fullstendig sjokkerende.
Da Robert Kennedy dro hjem og spiste middag med barna sine var han rasende.
Han slo neven i bordet og pekte på barna i tur og orden:
"Dere må gjøre noe med dette!"
Det forteller barna hans om fortsatt.
Fattigdommen på landsbygda gjemmer seg ute i det fri. I skogene og fjellene.
Kennedy besøker den fattige landsbygda i østlige Kentucky.
Det er første gang senatoren er her.
Han fullfører på et vis brorens forsetter før han ble drept i 1963.
- Hva gjør faren din? - Jobber.
- Hvor jobber han? - Jeg vet ikke.
Bor dere her i nærheten?
I Appalachene.
Har du noen venner? Trives du på skolen?
Hva lærer du på skolen? Addisjon?
Kan du addisjon?
Hva blir to pluss tre?
- Fem. - Bra.
Lyndon Johnson erklærte krig mot fattigdom for fire år siden,
akkurat her i Appalachenes høyland.
Men siden den gang har presidenten i stor grad vært opptatt med Vietnam.
Krigen mot fattigdom får for lite penger og Kongressens interesse har svalnet.
Med Robert Kennedys rundreise på den fattige landsbygda,
tar han nå igjen opp kampen som Johnson aldri fullførte.
Krigen i Sørøst-Asia og Vietnam
krever en stor del av vårt lands ressurser.
30 milliarder dollar. En del av de pengene burde gå hit til østlige Kentucky,
for å løse problemer og skape jobber her.
Jo...
- Hvor mange barn har du? - Ni stykker.
Akkurat nå har jeg bare sønnen min hjemme, han fylle snart elleve.
Akkurat nå har jeg bare ham hos meg.
- Har du helseforsikring for ham? - Nei, ingenting.
Hvor mye betaler du for skolelunsj?
30 cent om dagen. Det er mye. Det blir omtrent 6 dollar.
Det er uakseptabelt
at vi med vårt bruttonasjonalprodukt og den velstand som finnes i vårt land,
har innbyggere som ikke får arbeid og barn som ikke får mat og klær.
Det er uakseptabelt.
- Møtte du senatoren? - Ja.
- Hvordan føltes det? - Veldig bra. Jeg fikk ta på ham!
Det er ikke noe man ser hver dag i disse krokene.
Robert Kennedy var en av de få politikere
som besøkte Sørstatenes fattige områder i Appalachenes høyland.
Han var New Yorks senator.
Ha det!
Men han ble en politisk lederfigur for hele USA.
Fenomenet Bobby er langt fra over.
Avisene skriver førstesidesaker om ham.
Andre lager fete overskrifter om Bobbys ansikt, familie, formue og eksperter.
Han er i alle sjikt av offentligheten og en av landets mest kontroversielle.
Han utstråler uforlignelig politisk makt
fremst for det han kan bli: USAs president.
Det pågikk en konstant diskusjon på kontoret.
Visse ville at han stilte til valg, andre ikke.
Har du vurderte å stille som kandidat i presidentvalget?
Ja, jeg tror at alle små gutter fantaserer om...
- Men du er ingen liten gutt. - ...å bli USAs president.
Jeg har sagt til Kennedy at han kan gjøre underverker for landet.
Ethel var for, helt og fullt.
Teddy var mot det, som mange andre.
Har du noen kommentar angående hans presidentkandidatur?
Nei, jeg...
Jeg tror at vi i vår familie de siste årene har oppdaget
at skjebnen gjør som den vil når det gjelder fremtiden vår.
Mange av oss var svært positive til det.
Senator Kennedy som president!
Jeg sa: "Jeg har nok aldri sagt det, men jeg vil at du stiller til valg."
Nei. Nei.
Spørsmålet var om jeg vil stille til valg som president og hvor stort jeg vil vinne.
Han la hånden på skulderen min og sa: "Jeg skulle ønske at det var mulig."
Så lenge president Johnson får være med å bestemme, kommer Bobby Kennedy ingensteds.
Du og Johnson har hatt sterkt avvikende meninger.
Kan presidenten komme til å sette stopp for din politiske bane?
Det tror jeg ikke at han har noe interesse av.
Jeg var usikker selv. På den ene siden tenkte jeg: "Han må."
Landet holdt på å revne.
Landets største demonstrasjon fokuserte på venstresidens to nye hovedsaker:
Undertrykkende krig utenriks og rasistisk fattigdom innenriks.
Han var vårt største håp for å forene landet.
Vi kan ikke ha en utenrikspolitikk der vi krever å få det som vi vil,
når vi har kaos og blodsutgytelse innenfor landets grenser som vi kan gjøre noe med.
På den annen side ante jeg uråd og syntes at noe føltes feil.
Det kunne ikke ende godt.
Tekst: Morten Fiskvik